מנזקי הצונאמי ועד הכלא השמור: הכאב האנושי דרך מצלמת זוכת הפוליצר
צילומיה של ברברה דוידסון, שזכתה בשני פרסי פוליצר וכעת מגיעה לארץ לרגל כנס הצילום של ישראל - לא פשוטים להתבוננות. משבויים בפקיסטן ועד רעב בסומליה, היא מתעדת את החיים במקומות שונים בעולם, ומציגה מציאות קשה לעיכול, כולל בארצות הברית. "עכשיו, עם הנשיא החדש, עיתונות חזרה להיות חשובה. זו החובה שלנו להגן על זכויות האדם", היא אומרת בראיון
"לא אשכח אותה - אישה סומלית, רוכנת על הברכיים לצד הילד הקטן שלה, שחולה מאוד. היא צעדה עם ילדיה 400 ק"מ מסומליה עד למחנה בקניה, כדי לקבל עזרה רפואית. רק לראות את העמידות של האישה הזאת והכוח שלה להמשיך, מילא אותי בכל כך הרבה השראה", מספרת צלמת העיתון לוס אנג'לס טיימס ברברה דוידסון על העבודה שלוקחת אותה למחוזות של סבל.
כבר 20 שנה שדוידסון, זוכת שני פרסי פוליצר, מבקרת באזורים מוכי רעב, מלחמות ועוני, מצוידת בהרבה אומץ ותשוקה, ובעיקר במצלמה שלה - שבהינף פלאש מנציחה רגעים - לעתים קשים, לעתים שוברי לב, כאלה שלרוב בוחרים לא להישיר אליהם מבט.
![האווה בארה אוסמן רוכנת לצד בנה אבדי נור איברהים הסובל מתת תזונה חמורה, ומחפשת סימן חיים. במשך חודש, ובמהלך בצורת קשה, היא צעדה עם חמשת ילדיה מסומליה עד למחנה בקנייה (2011) (צילום: Barbara Davidson) האווה בארה אוסמן רוכנת לצד בנה אבדי נור איברהים הסובל מתת תזונה חמורה, ומחפשת סימן חיים. במשך חודש, ובמהלך בצורת קשה, היא צעדה עם חמשת ילדיה מסומליה עד למחנה בקנייה (2011) (צילום: Barbara Davidson) (צילום: Barbara Davidson)](https://images1.ynet.co.il/PicServer4/2016/11/16/7391153/73910660990999801430no.jpg)
גם בישראל דוידסון כבר ביקרה, כשתיעדה את האינתיפאדה לפני 10 שנים, וכעת היא מגיעה שוב לרגל כנס הצילום של ישראל, שיתקיים ב-24 בנובמבר באוניברסיטת תל אביב ויוקדש לנושא "צילום מסביב לעולם". "אנשים לפעמים נשכחים באזורי המלחמה, ואני חושבת שזה חשוב לספר את הסיפורים האלה. חשוב שקולותיהם יישמעו", היא אומרת.
דרוש אומץ לצלם במקומות כאלה?
"אתה צריך תשוקה גדולה למה שאתה מתעד, וגם הרבה אמפתיה לאנשים שאת הסיפורים שלהם אתה מספר - כי אתה מסכן את החיים שלך במצבים האלה. אז צריך שהמוטיבציה שלך תהיה ברורה ושזה יהיה משהו עמוק עבורך".
"לאחרונה ביקרתי בהודו, ותיעדתי בנות צעירות שגדלות באזור שמייעד אותן לעסוק בזנות, שהיא בעצם העסק המשפחתי", היא נזכרת בחוויה שהשפיעה עליה במיוחד, "עד שגיליתי בגבול עם נפאל בית ספר שלוקח את הבנות ומקנה להן חינוך במטרה לשבור את המחסום הזה של זנות שעוברת מדור לדור. אלו בנות שנראות מתוקות ויפות בדיוק כמו בנות בארצות הברית, ישראל או קנדה, ההבדל היחיד הוא שכשהן גדלות, מצופה מהן להפוך לזונות. הן באות מהשוליים וממעמד מאוד נמוך, אז לא להרבה אנשים אכפת מהן. מאוד התרגשתי מהסיפור הזה".
קרה שנשברת?
"זה לא יועיל לאף אחד אם אני אעמוד ואבכה, כי התפקיד שלי הוא לתעד וליצור מודעות, אז אני חייבת לשלוט בהתנהגות המקצועית שלי. כשאני מתרחקת מהאזור, אני מעבדת את מה שאני רואה, אבל כשאני שם ברגע - התפקיד שלי הוא לספר את הסיפור".
מה את לוקחת איתך בתיק כשאת בדרכים?
"יש לי מצלמה וכמה עדשות. אני אוהבת לעבוד בדיסקרטיות, ולא רוצה לתפוס תשומת לב או להרבות בפלאשים כי זה עניין נפיץ ופגיע. אני אוהבת לעבוד תחת מסווה, וכשאני בנסיעות באזורים כמו אלה שצילמתי בהודו - המצלמה נמצאת בתיק".
ניכר שהכוח המניע של דוידסון הוא רצון אותנטי ובוער ללחום למען זכויות אדם. כזה שלמרבה הצער לא נתקלים בו בכל יום, אבל האמפתיה שלה לא צמחה יש מאין. כבת להורים שהיגרו לקנדה, קשיי ההגירה שחוותה מבית הגבירו את הדחף שלה להיות פה לקבוצות שנדחקות לשוליים: "יש לי את זה מגיל מאוד צעיר", היא מספרת, "המאבק האישי שלי הוא שמדריך אותי לספר את הסיפורים. לכל מהגר יש קשיים, כי אתה נמצא לבדך, ואולי עם ההורים. ההורים שלי עברו למדינה בה לא הכירו אף אחד, וגם אני, כבוגרת, היגרתי לארצות הברית בה לא הכרתי אף אחד".
יוצא לך לצלם גם "קרוב לבית"?
"אני מתעניינת מאוד במצבים האנושיים גם בלוס אנג'לס. יש לנו הרבה אלימות עם אקדחים או של כנופיות, ואת הסיפורים שלהם אספר, כמו גם של קהילות בשוליים. גם בארצות הברית יש את נקודת המבט ההומנית. כשטראמפ יהיה נשיא יהיו לנו הרבה יותר סיפורים חשובים לספר, כי הוא יוצא נגד הרבה קהילות שוליים, אז יהיה לי הרבה מה לעשות.
"אני חושבת שתפקיד העיתונאי בארצות הברית יותר חשוב עכשיו מתמיד. הסיפורים שאנחנו הולכים לספר יהיו מאוד ביקורתיים, בגלל הממשל החדש והמדיניות שבה הצהיר שינקוט. אז כשאת צלמת שמכסה זכויות אדם – עם הנשיא החדש, שיש לו דעות חזקות נגד זכויות אדם - שרוצה לגרש אנשים - יש לנו כעיתונאים המון כוח, וזו החובה שלנו להגן על האנשים שהולכים להיות מושפעים ממדיניות קיצונית נגד זכויות אדם. עיתונות חזרה להיות חשובה שוב, המשימה חזרה".
בינינו, קורה שאת חוטאת ומצלמת סלפי?
"האינסטגרם שלי מלא בסנאפ-שוטים חמודים וצבעוניים - יש את החיים הפרטיים שלי ואת החיים שבחוץ. אני חושבת שבני דור ה-Y אובססיבים לסלפי. זה מטורף. כולם כל כך מרוכזים בעצמם. פשוט תפנו את המצלמה לכיוון השני ותראו לנו מה קורה בעולם".
עוד מצילומיה של דוידסון:
"אמא ואמבטיה" (2009): ב-1966 הממונה על ענייני אינדיאנים בארצות הברית, רוברט בנט, הקפיא את פיתוחו של שטח גדול בצפון-מזרח אריזונה שהיה מוקד לסכסוך בין שני שבטים שטענו עליו בעלות. כ-43 שנה היה השטח לא מתוחזק ולא מפותח, ואנשים שגרו בו סבלו מרמת עוני שנחשבת חריגה בארצות הברית. בתמונה: תומסינה נז (35), רוחצת את בובי בן הארבע, אחד משבעת בניה, באמבטיה שהיא למעשה גיגית קטנה מברזל. לתומסינה, שגרה באותו אזור שהוקפא, אין בבית מים זורמים, והיא נאלצת לרחוץ את ילדיה עם מים שמובלים ממרחק ומחוממים על ידי תנור הלבנים של המשפחה. תחילה היא רוחצת את הקטן שבילדיה, שצורך את הכמות הקטנה ביותר של מים, לאחר מכן מוסיפה קצת מים ומקלחת את הבא בתור, וכן הלאה. התשלום עבור מקלחת בשירותים הציבוריים הקרובים, כשני דולרים - יקר מדי עבורה.
בעיר גולפור שבהודו נהוג מזה 3,000 שנה לעסוק בצורת היאבקות מסורתית בשם "קושטי", הנעשית בתוך בורות חימר אדום. בבית הספר להיאבקות, גברים בשנות העשרים והשלושים לחייהם מקדישים את חייהם לספורט - נלחמים, ישנים ואוכלים יחד, וחיים חיי פרישות. בכל יום הם מתעוררים ב-3:30 לפנות בוקר כדי להספיק להתאמן שעות לפני האוכל, ולאחר מכן מבצעים עוד אימון אינטנסיבי בערב. אורח החיים הזה עשוי להשתנות בקרוב, לאור חרם על היאבקות בחימר אדום עליו הודיעה לאחרונה פדרציית ההיאבקות ההודית, שיעצה למועדוני ההיאבקות לעשות זאת על מזרונים כדי לשפר את סיכוייהם לזכות במדליה אולימפית.
טקס "דונדי" בהודו. מדובר בטקס הינדי, שמבוצע ביום ספציפי המוקדש לאלה, שעל פי האמונה ההינדית מגנה על אנשים מפני מחלות. המבצעים את הטקס מאמינים שהוא יביא להגשמת משאלותיהם.
כלא קורקורן נחשב אחד מבתי הכליאה השמורים ביותר במערכת בתי הכלא של קליפוניה. בתמונה: תאי כליאה גדולים ממתכת שבהם שוהים האסירים, מסודרים בשתי שורות תחת השמש הקופחת של העמק - מחוץ לחומות הכלא. זהו "זמן השהייה בחוץ" עבור האסירים, שמטעמי ביטחון נשארים בתוך התאים. חלק מהאסירים חולק תא עם עוד פרטנר, אבל רובם שוהים שם לבד. אחד מעביר את הזמן בצעידה הלוך וחזור, והשני מבצע תרגילי התעמלות. על פי חוקי המדינה, אסיר ייכנס לתא שכזה לאחר שביצע סדרה של תקריות אלימות תוך כדי השהייה בכלא - כמו רצח, ניסיון לרצח וסחר בסמים.
![(צילום: Barbara Davidson) (צילום: Barbara Davidson)](https://images1.ynet.co.il/PicServer4/2016/11/17/7391823/739181123830100478718no.jpg)
כנס הצילום של ישראל, בהפקת קבוצת גליץ, יתקיים ב-24 בנובמבר באולם סמולרש באוניברסיטת תל אביב.
![צילום: Barbara Davidson צילום: Barbara Davidson](https://images1.ynet.co.il/PicServer4/2016/11/16/7391154/739106601002766183103no.jpg)