זו לא תהיה מסקנה נמהרת מדי לכתוב ששופט כדורגל (או כדורסל) נמצא בליגת העל של המקצועות הכי כפויי טובה ביקום. במגרשים בישראל שמו של השופט אף נכרך מאז ומעולם יחד עם המקצוע העתיק בהיסטוריה. כלומר, נקודת הפתיחה לקריירה כזו היא כבר רעה מאוד.
כן, יש את האפשרויות לשפוט במונדיאל וביורו ובמעמדים דומים, אבל כמה שופטים שמדברים עברית הגיעו למעמד שבו ניהלו משחק ברמה של ברזיל נגד איטליה ב־2891, כמו שעשה אז אברהם קליין?
אחרי כל זה מגיע השלב שבו אתם, ידידיי השופטים, יכולים לשאול את עצמכם אם כבר פיתחתם עור של פיל לעובדה שהינכם למעשה מכנה משותף בולט בין כל אוהדי הקבוצות באשר הן, כלומר מבחינתם האדם השנוא ברחבי האצטדיון, כל עוד לא יוכח אחרת. זמן שנשאר, ואין רחמים.
ויש גם את ההתמודדות המנטלית הלא־פשוטה עם הידיעה שאיש באמת לא מגיע למגרש כדי לראות אתכם, פרט לבני המשפחה והחברים, וגם זה יפה, כי מי יודע מה ישמעו במהלך השהות הנעימה ביציעים הישראליים. בקיצור, שופטים יקרים, נפלתם חזק. תודו שנפלתם.
אבל חברים, תמיד תזכרו שאתם בחרתם בשיפוט על המגרשים, ולא למשל, בבתי המשפט, אם כי במציאות הנוכחית בישראל לא ברור מי מבין הצדדים מחזיק בחוזה רע יותר עם העתיד. איש לא העניש אתכם, איש לא כפה עליכם ללבוש שחורים כדרך הטבע (במקור, במקור), ולכן, עם כל האמפתיה, כל הרקע הזה לא אמור בכלל לשנות לאוהד כדורגל כלשהו. אלה החיים. כל זה גם לא אומר שמותר לכם להגיע למגרשים כדי לגנוב את ההצגה - קלישאה נצחית ובלתי מחיקה - וכך בעצם לחפות על הפגיעה התמידית באגו. התופעה המדכדכת במיוחד היא זו של השופט התורן שקורא אליו שחקן אחרי עבירה כלשהי ופותח בהרצאה ארוכה לעיני עשרות אלפים באצטדיון ועוד כמה מאות אלפים בבית. זה מאוס, זה מתיש, זה בטח לא יעיל. רוצה להגיד משהו לשחקן? יש אצבע מזהירה, יש צהוב, יש אדום. זהו, אל תנאמו פה, כי אין מחיאות כפיים בסוף. אפשר לוותר גם על תצוגות הדרמה המייגעת עם ה־VAR. גשו, תבדקו, אל תשחקו מול קהל מתוח בשיא עצביו.
שופטים יקרים, אתם חשובים, אתם ראויים להערכה אמיתית, אי־אפשר בלעדיכם - אבל אתם הכי טובים כשאף אחד באמת לא שם לב אליכם. זה מלכוד קבוע, אבל המבריקים עומדים בו וממריאים עד אותן נקודות קריירות מפוארות באנפילד או בברנבאו.
פתאום להיות שופט כדורגל לא נראה כפוי טובה כל כך, נכון? בהצלחה.